Iskartan fortsätter tjäna sitt syfte
Den gångna vintern var en av de mildaste vi upplevt, och en av de isfattigaste på de hundra år som sjöfarten försetts med iskartor. Ändå var den ingen enkel match för isbrytarna.
– Uleåborgs hamn ligger innanför ett så kompakt bälte av issörja att inte ett fartyg tar sig in eller ut för egen maskin, säger Juha Varis som håller i rodret på Otso.
Otso är en av tre isbrytare som för närvarande assisterar trafiken i norra Bottenviken. Meteorologiska institutets iskarta visar att bara en smal kustremsa längst i norr är frusen. Men trots att vintern var en av de mildaste vi upplevt, och trots att stora delar av havet förblev isfritt blev isbrytarnas uppgift inte mycket enklare.
– Lite is ger inte automatiskt smidiga trafikförhållanden. Vågorna från öppet hav pressar tvärtom effektivt upp stora vallar av packis över farlederna, säger meteorologens isexpert Jouni Vainio.
Isbrytarna jobbar i dag utifrån egna observationer, satellitdata och den iskarta som meteorologen dagligen publicerar. Låt vara att den tekniska utvecklingen har varit omvälvande, men den traditionella iskartan fyller fortfarande en funktion, exakt hundra år efter att den första realtidsversionen ritades i mars 1915.
Då som nu tjänar iskartan främst handelsflottans behov. Förr bidrog fyrvaktarna med information som sammanställdes en gång i veckan. I dag hämtas informationen in via fler kanaler, men antalet observationsplatser har minskat från 108 på 1920-talet till 20 i dag.
– Det skulle inte skada med fler ögonpar som inhämtar information, säger Jouni Vainio.
Arktis smälter
Finländsk iskunskap har mest att ge internationell polarforskning då det gäller isens rörelser. Därför tillbringade Jari Haapala, chef för meteorologens havsforskning, två månader på norska polarfartyget RV Lance norr om Svalbard i vintras. I kompakt mörker och 30–40 graders kyla detaljstuderades isens rörelser och egenskaper.
Forskarna dokumenterade hur enorma isflak lossnade från varandra, hur råkar uppstod och hur de snabbt frös igen. De studerade också salthalt, näringsämnen, organismer och koldioxid i isen samt isens växelverkan med atmosfären.
– Fältstudierna brukar göras på sommaren när det är ljust och temperaturen mildare, men vi måste testa också på vintern för att få en riktigare bild. När vi förstår hur fysiken, biologin och kemin samverkar kan vi förbättra klimatmodellerna, säger Haapala.
Arktis istäcke har minskat på 40 år, men i vilken mån det beror på klimatförändringen är oklart. Man vet ändå att andelen över femårig (tjock) is har minskat från över hälften till en bråkdel av istäcket.
– Arktis kan vara isfritt på 2030-talet, men bara sommartid, säger Haapala.